KUI KARUPOEG ÄRKAB
See olen mina. Pikk-Kõrv.
Siin ma jalutan hallis kasukas.
Varem jalutasin valges kasukas, kuna meil oli talv.
Siis see aga lõppes.
Aga nüüd ei ole mind näha, sest ma peitsin enda ära.
Aga rebasetüdruk küsis: "Mida sa siin teed?" Mina ütlesin: "Peidan ennast."
Aga tema küsis: "Miks sa siis välja paistad?"
Mina ütlesin: "Ma peidan ennast mitte sinu, vaid selle eest seal."
Rebane ütles: "Siis mina ka peidan ennast tema eest."
Aga mina ütlesin...
Aga rebane küsis: "Miks ta meid ei leidnud?"
Mina aga ütlesin: "Ilmselt me peitsime ennast halvasti."
Rebane ütles: "Ei, me peitsime ennast hästi."
Me olime nördinud ja karjusime: "Kuidas sa võisid meid mitte leida?"
Aga tema ütles: "Ma ei mängi peitust."
Siis mina ütlesin, oih, ütlesin: "Hakkame palli mängima!"
Aga hundipoeg ütles: "Palli pole."
Mina aga ütlesin: "On, on küll! Ma hakkan palliks. Mina!"
Ja me hakkasime palli mängima. Me mängisime, mängisime, mängisime!
Ma mõtlesin, et ilmselt olen ma väga hea pall.
Sest kui ma põõsasse lendan, pole mind vaja sealt välja õngitseda.
Ma tulen ise välja.
Järsku tundus, et ma istun kiigel, ja me hakkasime kiikuma.
Rebane ja hundu kiikusid, aga mina nagu millegipärast eriti ei kiikunud.
Millegi tõttu ma sõitsin.
Hundipoeg ütles: "Roni maha, sina hakkad järjekorras kiikuma!"
Aga mina küsisin: "Aga kunas on minu järjekord?"
Rebane ütles: "Siis kui meie oleme ära kiikunud ja maha tuleme."
Ma küsisin: "Kunas te maha tulete?" Hundu ütles: "Mitte niipea."
Ma küsisin: "Kellega mina kiikuma hakkan?" Rebaseke ütles: "Minuga."
Hundipoeg ütles: "Ei, minuga!"
Mina ütlesin: "Ärge vaielge, ma hakkan karupojaga kiikuma."
Ja ma läksin karupoja juurde. Aga karupoeg...
Karupoeg elas järve taga.
Järv oli suur ja tuli minna ümber järve.
Aga seal jalutasid pardipojad, kes oskavad ujuda, ja tibud, kes ei oska.
Ma mõtlesin, et kana on nende ema, aga nemad ütlesid: "Ta on meie tädi."
Pardipojad ütlesid: "Tädi, me õpetame teid ujuma."
Tädi ütles: "Muna ei õpeta kana!"
Pardipojad ütlesid tädile: "Me pole enam munad! Oleme munavälises vanuses!
Vupsasime välja."
Ja nad ütlesid: "Tädi, sukelduge!"
Aga kana ütles: "Esiteks pole minu vanuses enam viisakas sukelduda
ja teiseks - ma upun ära!"
Konnad ütlesid: "Kui upute, päästame meie teid ära!"
Kana ütles: "Tänan, pole tarvis." Konnad küsisid: "Miks?"
Kana ütles: "Sellepärast, et vesi on külm."
Siis vaatasid nad minu poole ja ütlesid:
"Õpetame hoopis selle pikakõrvalise ujuma!"
Ja siis me koos kanatädiga jooksime!
Aga hundipoiss ja rebasetüdruk küsisid: "Kus on siis karupoeg?"
Mina ütlesin: "Ilmselt pole ta veel ärganud."
Aga hundu hüüdis: "Lähme teda äratama!" Ja me läksime.
Aga karupoeg magas oma urus.
Ja ta ema magas ka sealsamas.
Ema magas niimoodi.
Ja karupoeg magas nii.
Rebaseke ütles: "Ajame ta üles!"
Hundu ütles: "Mina hakkan äratuskellaks, sest mul on kõige kõvem hääl."
Ma ütlesin: "Minul on ka kõva hääl." Rebane ütles: "Minagi pole vaikne."
Me muudkui äratasime ja äratasime. Hirmus kõvasti äratasime!
Aga ta ei ärganud.
Ärkas tema ema.
Ta küsis: "Mis see veel on?"
Aga meie ütlesime: "Need oleme meie." Ta küsis: "Mida te tahate?"
Ja meie ütlesime: "Karukest tahame." Tema ütles: "Kohe ma teile näitan karukest!"
Aga rebaseke ütles: "Meil oleks huvitav teda näha ja huvitav temaga mängida."
Karuema küsis: "Miks te siin lärmate?"
Meie ütlesime: "Sellepärast, et me oleme äratuskellad."
Siis aga karupoeg pisut nagu ärkas ja ütles:
"Äratuskelladel on nupud, millest saab nad kinni vajutada ja on vaikus."
Aga ema vaatas meie peale ja ütles:
"Pole midagi, saame ka nuputa hakkama! Ma vajutan neil kohe kuhugi mujale."
Siis aga ärkas karupoeg veel rohkem üles ja hüüdis:
"Sõbrad, ma tulen teie juurde!" Aga ema püüdis ta kinni.
Ta ütles: "Nägite nüüd, mis te tegite?!
Te ajasite ta üles!
Mida nüüd teha, ah? Mida?"
Aga hundu ütles... Ta ütles: "See on kohutav.
Te ärge muretsege, me uinutame ta kohe tagasi. Otsemaid laulame talle hällilaulu."
Ja me laulsime.
Ja karuke laulis ka.
Aga ta ema küsis: "Miks sa ei maga, vaid laulad?"
Tema aga ütles: "Ma aitan neid." Siis karupoja ema ütles:
"Minge laulge oma hällilaulu kuskil kaugemal, et karuke saaks magada."
Aga karuke ei maganud. Ta laulis nii, et meiegi kuulsime.
Rebaseke ütles: "Me siin kiigume, aga sina jaluta seni, kuni karuke üles ärkab."
Ja ma siis seni jalutasin.
Ja siis veel seni jalutasin.
Ja ikka veel jalutasin ja siis ma nägin teda.
Ta tuli ja muudkui nuusutas.
Ma küsisin: "Mida te otsite?" Tema ütles: "Jälge otsin."
Mina küsisin: "See oli teie oma, te kaotasite ta ära, jah?"
Tema ütles: "Ei, ma otsin võõrast jälge."
Mina küsisin: "Aga miks?" Tema ütles: "On vaja."
Ma ütlesin: "Võtke minu oma."
Tema ütles: "Aitäh, sinu oma ei kõlba."
Ma küsisin: "Miks?" Ta ütles: "Liiga väike."
Ja veel ütles ta: "Kas sa tead, kes ma olen?" Mina küsisin: "Kes?"
Tema ütles: "Jahikoer." Mina mõtlesin... mõtlesin: "Oih!"
Ta ütles: "Ära karda, olen küll jahikoer, aga mul pole jahimeest.
Kas tahad saada minu jahimeheks?"
Mina ütlesin: "Ma ei saa, sest karupoeg ilmselt juba ärkas."
Tema ütles: "Väga kahju."
Karupoeg veel magas.
Ja järsku ta ärkas!
Ja karjus: "Pikk-Kõrv! Tervist!" Aga ta ema vihastas ja ma küsisin:
"Miks te tahate, et teie poeg kogu aeg magaks?"
Ema aga ütles: "Sest meil on talveuni."
Aga mina ütlesin: "Juba on kevad, talv on läbi!"
Karuema vaatas ja ütles: "Õudus! Saad kuidagi poja magama, kui juba kevad käes!"
Ja me jooksime ja ma ütlesin karukesele: "Nüüd on ilmselt juba meie kord kiikuda."
Ja karuke ütles: "Siis jookseme veel kiiremini!"
Ja me jooksime veel kiiremini kohale.
Rebasetüdruk ja hundu hüüdsid: "Hurraa! Karupoeg ärkas!"
Ja karuke ütles: "Jah, ärkasin." Ja ma küsisin: "Kelle kord on kiikuda?"
Rebaseke ütles: "Teie!"
Ainult et millegipärast me ei kiikunud.
Karupoeg ütles: "Pikk-Kõrv on väga kerge, talle on vaja kedagi juurde panna."
Hundu ütles: "Paneme minu juurde."
Rebaseke ütles: "Ma panen ennast ka kohe juurde."
Ja kui tema juurde tuli, me kiikusime! Ja mina ütlesin:
"See on ilmselt selline kiik, kus kordamööda kiikuda pole võimalik, vaid kõik koos."
Ja karuke ütles: "Pikk-Kõrv, sul on õigus!"
Jutustas Pastella